Team Wild Animais Only Relesed On: www.Hounddawgs.org
En röd eld brinner
Förlora inte, stå upp
7 AUGUSTI 2003 (TORSDAG)
Jag lovar att få tårarna att sluta rinna
Ett under, ett gott hjärta
Omfamnar dig
Hans kärleksfulla hjärta är hans vapen
En hjälte som beskyddar...
Så här blir det med skivor.
Godmorgon, Satoru.
Vi måste undvika risker, men får inte vara rädda.
Att kunna verka fritt utan rädsla för risker är vår fördel.
Är det därför du inte har familj?
Ja.
Men jag ångrar det inte.
Även om jag inte belönas för det på länge.
SACHIKO HAN ÄR VAKEN
Nej.
Jag är säker på att belöningen -
- kommer snart.
Hallå?
21 AUGUSTI 2003 (TORSDAG)
Ska vi försöka flytta din hand?
Börja med att böja båda armbågarna.
Bra.
Kan du vrida huvudet hitåt nu?
Och åt andra hållet.
Bra.
Imponerande att du rör dig så bra efter att ha varit vaken i två veckor.
Det är tack vare din mor.
Hon ägnade fyra timmar per dag åt att sköta om dig.
Därför har dina muskler inte förtvinat hopplöst mycket.
Vanligtvis, när man har sovit i 15 år...
Fem -
- ton -
- år?
Fem -
- ton -
- år...
Kom med resultaten så snart du har dem.
- Ja, doktorn. - Ska jag ta det till doktorn?
25 AUGUSTI (MÅNDAG)
Frun, jag skulle vilja börja fråga honom.
Går det bra?
Ta väl hand om honom.
Satoru -
- innan du somnade, vilket var ditt nyaste minne?
Nyaste?
Eller så här, vad är det sista du minns?
Mamma.
Var är min flöjt?
Också jag visste att detta inte var mitt sista minne.
Och det var då jag första gången förstod -
- att det fanns luckor i mitt minne.
Jag tycker det är dags att han får träffa dem.
Ja.
Satoru.
Du har besök.
Tack för att ni har väntat. Kom in.
Satoru. God morgon.
Jag är din gamla klasskamrat, Kenya Kobayashi.
Jag heter Hiromi Sugita.
Du ser bra ut, Satoru.
Ni har båda blivit äldre.
- Har ni kommit ända från Hokkaido? - Nej.
Vi har flyttat till Tokyo också.
Jag förstår.
Jobbar ni båda i Tokyo nu?
Ja.
Jag blev advokat, som jag alltid sa.
Jag är läkare.
Fast fortfarande AT-läkare.
Det är fantastiskt.
- Förresten, jag ville fråga dig... - Kenya!
Vad vill ni ha att dricka?
Jag bjuder.
Det är inte nödvändigt.
Vi ska gå snart ändå.
Vi vill inte trötta ut honom.
Okej.
Då så, Satoru...
Hej då.
Tack för att ni kom hela vägen.
Med nöje.
Här.
Jag har samlat allt som hände Satoru.
Ifall han vill veta en dag. Jag tänkte det kunde vara till nytta.
Tack.
Det var så lite.
Beslutar du att det är bäst att kasta bort det, så förstår jag.
Det var ju du som lyckades väcka honom.
Vi kommer tillbaka.
Jag känner tydligt att en del av mig saknas.
Men -
- tycker mamma att det borde förbli glömt tror jag att jag kan leva med det.
Satoru!
Kayo.
Grattis.
Jag är gift och heter nu Kayo Sugita.
Sugita?
Vänta, har du gift dig med Hiromi?
Så det var därför Hiromi såg ut att vilja berätta nåt.
Vad heter barnet?
Mirai.
Mirai?
Vilket bra namn.
Ärligt talat kände en del av mig att det inte var rätt.
Har vi verkligen rätt att fortsätta vara lyckliga?
Trots att din koma kan ha berott på mig.
Det kändes som att vi övergav dig.
Kayo.
Mitt öde är mitt eget.
Du ska inte känna dig ansvarig.
Anledningen till att jag är så här nu... måste vara resultatet av nåt jag ville.
Du är verkligen toppen, Satoru.
Du har sovit i 15 år men kan ändå säga nåt så underbart.
Det är inget speciellt.
Men ändå...
Att den lilla flickan som bara kunde föreställa sig ensamhet -
- har växt upp och fått en familj -
- är din förtjänst, Satoru.
Tack.
Det kändes konstigt inuti mig och jag var tvungen att utforska det.
Ja?
Jag skulle vilja teckna som rehabilitering.
Kan jag få låna penna och papper?
Javisst, jag hämtar dem genast.
Hur har jag förmågan att rita en sån bild?
Hur långt har du kommit med Wonderguy-serien?
Jag är på bok tre.
Mamma.
Du sa väl inte åt Kayo att inte berätta?
Varför inte?
Jag insåg inte att du märkte det.
Ärligt talat -
- efter att Kenya och Hiromi hade gått -
- kändes det som att jag begick ett misstag.
Att de inte fick säga det de ville.
Fast de kom för att träffa dig efter 15 år.
Jag var här och pratade med dig varje dag -
- och när du slutligen svarade hade din röst förändrats.
Det var första gången jag kände att du hade växt.
Jag blev så glad.
Du är vuxen nu.
Här.
TILL MIN KÄRA VÄN, SATORU FUJINUMA
Kenya tog med den.
Där står nog allt du vill veta.
Är du säker?
Ärligt talat -
- så är jag lite rädd.
Men -
- när ett barn blir intresserat av nåt -
- är det förälderns plikt att ge stöd.
Satoru.
Det kan vara så att du inte behöver detta för din framtid.
Men om du blir nyfiken på vad som hände -
- har jag satt ihop det här och hoppas att du har nytta av det.
Dagen du kom i kontakt med ditt eget fall -
- var den 14 mars 1988.
Du hittades i en sjö nära staden.
Runt kl. 18.30 -
- räddades du av en förbipasserande veterinär.
Du hade hjärtstillestånd. Kroppstemperaturen var under 28 grader.
Du klarar dig! Ambulansen är på väg!
Ge inte upp!
Patientens tillstånd?
Satoru Fujinuma.
Komanivå 100, andning svag. Vi ger honom syrgas.
Herr Fujinuma!
Temperaturen är 34 grader. Han har hypotermi.
Sjukhusläkarens hypotes -
- var att den låga vattentemperaturen försatte hjärnan i ett tillstånd -
- av suspenderad aktivitet så att hjärndöd undveks.
Och så -
- sov du i 15 år.
Ironiskt nog lyckades du bevisa -
- att seriekidnapparen och mördaren fanns i din stad genom att själv bli offer.
Ditt fall startade en stor utredning om mordförsök.
Trots det lyckades de inte hitta några misstänkta.
För ditt fall fanns ingen misstänkt att sätta dit -
- då mördaren arrangerade allt noga.
Jag tror att det beror på följande:
Din existens kom i vägen för mördarens planer.
Det blev svårt att fortsätta din behandling i Hokkaido.
Så i juli 1989 -
- flyttades du till ett sjukhus i Chiba med långtidsbehandling.
Men du visade inga tecken på återhämtning så du förflyttades till hemmet.
Vi samlar in pengar till Satoru Fujinumas rehabilitering.
Tack!
Vi samlar in pengar till vår vän Satoru Fujinuma!
Tack!
Vi ville hjälpa till och började samla in pengar.
Vi gör det fortfarande.
Låter det som att jag ber om ett tack?
Tro mig, det gör jag inte.
På den tiden var du vår hjälte.
Vi ville göra det vi redan borde ha gjort. Vi ville kämpa tillsammans med dig.
Du hjälpte oss att bli de vi är.
DIN VÄN, KENYA KOBAYASHI
Det var första gången jag insåg hur bra det känns -
- att inte vara ensam.
Jag förstod vad som hade hänt mig i det förflutna.
Men det finns saker jag inte minns som inte står här.
TILLHÖR NISHIFUNABASHIS STADSFULLMÄKTIGE
Jag måste hålla ut för att inte tappa ansiktet.
Det där var fantastiskt, herrn!
Jag förstår, Kumi. Så du opereras nästa månad.
De sa att det kommer att göra mig bra.
Men jag är rädd.
Vill du att jag berättar hemligheten med att vara modig?
Vad?
Tänk på leendet hos nån som är viktig för dig.
Du måste förstås le själv också.
Okej.
Jag ska försöka.
Hans kropp är vuxen, men hans sinne fortfarande ett barns.
Jag gillar hur det låter!
Det var värt besväret!
Vad fan gör du?
Är du dum? Fotografera inte sånt nonsens.
Kameran ljuger inte.
Jag är ledsen för uppståndelsen.
Hur är det möjligt?
Jag känner henne på nåt sätt.
Låt henne inte försvinna.
Prata med henne.
Tack.
Det är jag som ska be om ursäkt.
Är du okej?
Det är han som är skyldig, så jag tror inte han anmäler.
Jag menar din hand.
Den är öm, jag slog honom hårt.
Mitt motto är att satsa allt när nåt sker inför mina ögon.
Satsa allt...?
Det är ett bra motto.
Vad?
Verkligen?
Inte många skulle säga det.
Jag tål inte när folk använder kameran så.
Jag har en dröm!
Fråga henne om den.
Vad är din dröm?
Jag vill fotografera!
Jag älskar himlen.
Jag skulle resa runt Japan och hela världen, bara jag och min kamera.
Airi...
Herrn?
Vad är det, herrn?
- Vad är det? - Herrn!
- Hur är det med dig? Hör du mig? - Är du okej, herrn!
- Hur är det med dig? - Herrn?
Undertexter: Madeleine Person